DYKKERKLOKKEN OG SOMMERFUGLEN
Se, han vågner. - Tilkald dr. Cocheton.
Hr. Bauby, hold øjnene åbne. Hold øjnene åbne.
Hr. Bauby, hold øjnene åbne.
De har sovet meget længe.
Kan De høre mig? - Ja, jeg hører dig.
Hvad foregår der?
Åh gud, jeg ligger på hospitalet.
Hr. Bauby, luk øjnene helt op.
Prøv, om De kan holde dem åbne. Sådan, ja.
Følg lyset med øjnene.
Sådan, ja.
De skal ikke være bange.
De ligger på hospitalet.
Jeg er læge. Mit navn er Cocheton.
De andre er plejepersonale. Vi er her for at tage os af Dem.
Kan De huske, hvad der skete?
Som sagt, kun ganske svagt. Løsrevne billeder...
De er på hospitalet i Berck-sur-Mer.
Det er på kysten nær ved Calais.
De blev behandlet i Paris og siden overført hertil.
Kan De huske det?
Jean-Dominique...
...du har fået et slagtilfælde. Du har ligget i koma i små tre uger.
Men nu er du ved at vågne, og du skal nok komme dig.
Det lover jeg dig. - Tak.
Jeg skal lige foretage nogle tester.
Følg mig med blikket.
Sådan, ja.
Hold øje med min finger. Sådan, ja.
Når jeg beder dig om at blinke, -
så prøv, om du kan blinke.
Storartet.
Prøv så at sige dit navn.
Jean-Dominique Bauby.
Prøv engang. Gør dig rigtigt umage. Sig dit navn.
Jean-Dominique Bauby. - Prøv at sige dine børns navne.
Théophile, Céleste, Hortense.
Du skal ikke være nervøs.
Det er en langsommelig proces.
Du skal nok få talens brug tilbage. - Hvabehar?
Kan du ikke høre mig? Doktor!
Hvad foregår der? Kan jeg ikke tale?
De kan ikke høre mig. Åh gud...
Kan jeg ikke tale? Hvad er der dog sket med mig?
Mit navn er Jean-Dominique Bauby. Doktor!
Okay...
Jeg har fået et slagtilfælde. Jeg skal nok komme til at tale igen.
Det skal nok gå, hr. Bauby. Vi skal nok tage os af Dem.
Jeg må være tålmodig.
Okay.
Jeg tror på jer.
Hvem er mon kommet med blomster?
Det er roser.
Klap...
Inès...
Har De sovet godt?
Lad os så se.
De får vigtigt besøg i dag.
Neurologen dr. Lepage kommer. Så må vi håbe, De er frisk.
Godmorgen.
Jeg er Alain Lepage, neurolog. Jean-Dominique...
Nej, dine venner kalder dig Jean-Do. Det vil jeg også kalde dig.
Betragt mig som din ven. - Kan du ikke bare være læge?
Som din ven ved jeg, hvor hårdt det her er for dig.
Jeg ved også, at ingen har fortalt dig hele sandheden.
Det er min opgave. Det er min opgave.
Du er blevet ramt af det, vi kalder en apopleksi.
Og den har sat din hjernestamme ud af funktion.
Hjernestammen er -
en vigtig del af menneskets indre computer.
Den er bindeled mellem hjerne og rygmarv.
Før i tiden ville et slagtilfælde formentlig have medført døden.
Men i vore dage er teknologien blevet så avanceret, at vi kan forsøge...
Vi kan rent faktisk forlænge folks liv.
Kalder du det her et liv?
Er det her et liv? - Vi kan forlænge folks liv.
Jeg vil ikke lægge fingrene imellem, Jean-Do. Du er lam fra top til tå.
Som du nok har opdaget, kan du ikke længere tale.
Du kan ikke tale.
Du er blevet ramt af det, vi kalder...
...locked in-syndromet.
Locked in-syndromet? - Locked in-syndromet.
Det er dig næppe nogen trøst, men lidelsen er meget sjælden.
Meget sjælden. Vi ved ganske enkelt ikke, hvad der forårsager den.
Du ryger ikke og drikker med måde. Det er ganske uforklarligt.
Men til trods for, at dine lemmer er fuldstændigt lamme, -
så fungerer alt helt normalt. Der er altså håb.
Helt normalt? - Der er håb.
Din hjerne fungerer.
Du kan forstå mig, og dine øjne følger os.
Men jeg er nu ikke alt for glad for det øje.
Nej, musklen fungerer ikke. Se engang.
Øjet bliver ikke holdt fugtigt.
Jeg er bange for, vi bliver nødt til at lukke det.
Lukke? Hvordan lukke det?
Jeg må have en anden læges vurdering.
Nu skal du hvile dig lidt. - Jeg bestiller jo ikke andet.
Når du er frisk, får du besøg af to skønne kvinder.
Og når jeg siger "skønne", -
så mener jeg det. De er pragtfulde.
Virkelig dygtige terapeuter. De rene mirakelmagere.
Fri mig for jeres mirakler. - Men der er altså håb.
Det har du allerede sagt. - Vi skal nok tage os af dig.
Det starter sgu godt. - Vi skal nok tage os af dig.
Goddag.
- Er jeg kommet i himlen?
Jeg hedder Henriette. - Og jeg hedder Marie.
Jeg hører, De kan blinke.
Blink én gang for ja, to gange for nej.
To smukke kvinder, og jeg kan ikke røre en finger.
Kan De læse det her? - Hvor?
"Durand, logopæd." - Kan De læse "Durand"?
Udmærket. - Frøken eller fru?
Jeg er Deres fysioterapeut. Jeg skal lære Dem at synke, -
så vi skal arbejde med Deres tunge og læber.
Det lyder godt. - Jeg er talepædagog.
Vi må finde en måde at kommunikere på, -
indtil De kan tale igen.
De er et sjældent tilfælde. Vi har en stor opgave foran os.
Så lad os komme i gang.
Naturligvis. Jeg kom bare for at præsentere mig. På gensyn.
På gensyn.
Jeg vil bare lige sige, -
at det her er den vigtigste opgave, jeg nogensinde har haft.
Og jeg er fast besluttet på, at det skal lykkes.
Med Deres hjælp, naturligvis.
Jeg tror godt, De kan forstå mig, men -
jeg vil lige stille Dem et par spørgsmål. Okay?
Husk, ét blink for ja, to for nej.
Er jeg en mand?
Er jeg en kvinde?
Generer sollyset Dem?
Er det midnat nu? - Sikke nogle åndssvage spørgsmål.
Er vi i Paris?
Er vi i Berck?
Kan træ flyde? - I guder...
Kan De huske, De fik et slagtilfælde?
Var De chefredaktør på magasinet Elle?
Ja, jeg var chefredaktør på Elle.
Hen til Alaïa.
Deres højre øje fungerer ikke. Kan De høre mig?
Deres højre øje fungerer ikke, så jeg syr det sammen.
Det vil forhindre, at der går betændelse i hornhinden.
Jeg har lige været på skiferie. Der var bare så skønt i Sankt Moritz.
Hvad rager det mig?
Der er intet som at suse ned ad en pist med vinden i ansigtet.
Hold dig væk.
De skal ikke være bange. De vil intet kunne mærke.
Nej, lad være. Det vil jeg fandeme ikke have.
De vil slet ikke kunne mærke det.
Nej, lad være. Jeg bønfalder dig...
Ikke det... - Jeg har gjort det tusind gange.
Det går jo fint.
Sådan. De skal ikke være nervøs.
Lige et par enkelte sting mere.
Det er nydeligt, hvis jeg selv skal sige det.
Så er jeg færdig.
Nu giver vi dig tøj på, så bliver du nok i bedre humør.
Og så har vi en overraskelse til dig.
Lad os prøve kørestolen.
Sådan.
Kør ham hen mod mig.
Og rundt.
Jeg vil være sikker på, at han kan sidde opret -
uden pludselig at få spasmer.
Han skal have en nakkestøtte. - Jeg beklager ulejligheden, Jean-Do.
Storartet. Du er klar til en kørestol.
Klar til en kørestol. Det kalder jeg sgu en dom.
Nu kommer overraskelsen.
Åh gud, hvem er det? Er det mig?
Jeg ligner jo noget, der har ligget i formaldehyd.
Hvor er det grufuldt...
Er det min overraskelse? At jeg skal se mig selv?
Céline...
Er du okay?
Nu skal jeg forklare.
Var det ikke en fin overraskelse? Din kone er på besøg.
Hun er ikke min kone. Hun er mor til mine børn.
Han forstår alt, hvad man siger. Han forstår alt.
Stil ham spørgsmål, der kan besvares med ja eller nej.
Han blinker én gang for ja, to gange for nej.
En anden meget vigtig ting.
Du må tale til ham sådan her. Lige til hans ansigt.
Her kan han ikke se dig og heller ikke her.
Du skal tale sådan her. Ikke også, Jean-Do?
I skal få lov at være alene. I har sikkert meget at tale om. Eller...
Jeg fik at vide, at du...
Alle beder for dig og sender dig alle gode bønner.
Jeg har ikke børnene med.
Jeg ville godt lige se dig først.
De har det fint. De savner dig.
Céleste beder for dig hver aften.
Skal jeg tage dem med?
Vil du ikke se dem?
Laurent vil gerne besøge dig. Er det i orden?
Ham vil du godt se.
Det skal jeg sige til ham.
Har hun været her?
Jeg har mødt din talepædagog, Henriette. Hun er sød.
Hun mener, hun kan hjælpe dig.
Lad være...
Du må ikke græde.
Jeg kender togstationen i Berck.
Jeg kan se den for mig. Det mest deprimerende sted på jorden.
Det var det i hvert fald, da jeg som barn tilbragte mine ferier der.
Berck betød, at sommeren var slut.
Min far og jeg ventede på toget til Paris.
Det var et gudsforladt sted. Det må være endnu værre nu.
Jeg behandlede hende så dårligt. Hende og børnene.
Og nu -
- kan jeg aldrig gøre det godt igen.
Aldrig.
Se her.
Det er ikke alfabetet, som vi lærer det i skolen.
Bogstaverne er ordnet efter deres anvendelseshyppighed. Er De med?
E, S, A, R, I, N, -
T, U, L, O, M, D, B, C, F...
"Anvendelseshyppighed"?
...Z, Y, X, K, W.
Jeg har undersøgt sagen meget nøje og udviklet et system, der fungerer.
Tillykke. - Det fungerer sådan her...
De finder ud af, hvad De vil sige. Når De er klar, blinker De.
Jeg læser bogstaverne ganske langsomt op.
Når jeg siger første bogstav i Deres ord, så blinker De.
Det noterer jeg, og så går vi videre til næste bogstav og så fremdeles.
Måske kommer vi frem til ord eller sætninger. To ting mere.
Når et ord er færdigt, blinker De to gange. Det betyder mellemrum.
Hvis jeg begår en fejl, så blink hurtigt.
Jeg ved godt, det lyder svært, men vi skal nok klare det.
Deres venner og familie kan også bruge systemet.
Er De klar? Se på mig.
Skal vi prøve?
Har De fundet ud af, hvad De vil sige? Udmærket.
Så begynder vi. - Nej, vent...
Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige. - E.
Er E det første bogstav? - Nej...
E er ikke det første bogstav. - Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige.
Jeg ved godt, det er svært. Vi tager det stille og roligt.
E, S, A, -
R, I, N, -
T, U, L, O...
Det går for langsomt.
Jeg kan ikke holde øjet åbent så længe.
Skynd dig nu lidt.
J.
J?
"Jeg"? - Flot klaret.
Er første ord "jeg"? - Ja, det er. Jeg begynder med mig.
E, S... S?
Nej. - Nej? Ikke S.
Det går for hurtigt.
Vi bliver jo aldrig færdige. Det er et mareridt, det her.
Jeg gider det ikke...
Lad mig være.
Foroven. Forneden. På brystet.
Under armene.
Bag på benene.
Jeg er 42 år gammel...
... og jeg bliver badet som en stor baby.
De vasker mig i røven -
- og tørrer den.
Det er til at dø af grin over.
Men som digteren sagde:
"Kun en nar ler, når noget ikke er morsomt."
Send mig et kys. - Hvabehar?
Kom nu.
Prøv engang.
Kom.
Prøv engang. Jeg ved godt, det er svært.
Fjern det spejl.
Jeg vil ikke se mig selv.
Uanset hvornår, så øv Dem i at sende mig et kys. Okay?
Ja.
En anden ting, De skal øve, -
er at bevæge tungen hen over ganen.
Sådan lærer De at sluge.
Se her.
Det er bare ikke fair...
Så er det Dem. - Fjern det spejl.
Luk munden op. - Nej.
Flot. Prøv så at bevæge tungen bagud.
Jeg kan ikke. - Prøv engang.
Flot. De bevægede tungen. - Lad være med at gøre nar.
Prøv igen.
Utroligt. Det er flot.
Men løgn.
Jeg vil hjælpe Dem til selv at kunne bevæge hovedet.
Det er dig, der gør det hele. - Til venstre.
Flot. Og til højre. Flot.
Til venstre igen.
Flot. Prøv igen.
Ja, sådan.
Kan De mærke mine hænder på Deres ansigt?
Nej.
Pyt, det skal nok komme.
Det er en stor ære at have Dem her.
Jeg abonnerer på Elle. Jeg synes, det er rigtig godt.
Men modellerne minder meget om drenge. Synes De ikke?
Det gør du ikke. - De bliver tyndere og tyndere.
Det er noget underligt noget.
Hvor er hun dog smuk...
Jeg tror inderligt på Gud. Jeg beder for Dem hver dag.
Det er kun venstre øje, der fungerer. De må stille Dem direkte foran ham.
Hvem er nu det?
Pierre Roussin.
Kan du ikke huske mig? - Jo da.
Jeg ringede aldrig til ham.
Skal jeg gå? - Nej, bliv her.
Hvorfor ringede jeg aldrig til ham?
Jeg hørte, hvad der var sket, og så ville jeg...
Nej, jeg var nødt til at komme. Med tanke på det, jeg selv var ude for.
Jeg tror, jeg kan forestille mig, hvordan du må have det.
At blive holdt som gidsel er ikke helt ulig din situation.
Har jeg ret? - Gidsel?
Jean-Dominique gav mig meget venligt sin flybillet.
Uheldigvis for mig blev flyet kapret, -
og jeg blev holdt som gidsel i Beirut i fire år.
Fire år, fire måneder, to uger, fem dage og syv timer.
Jeg blev anbragt i et lille, meget mørkt kælderrum.
Det var svært at få vejret.
Jeg kaldte det min grav.
Jeg ved en hel masse om vin. - Hvad er der sket med hans hånd?
Hver eneste dag reciterede jeg vinklassifikationen anno 1855.
Château Margaux, Château Lafite-Rothschild, osv.
Jeg tror, det forhindrede mig i at gå totalt fra forstanden.
Men meget af tiden -
var jeg fortvivlet, på randen af selvmord, vred.
Over brutaliteten, uhumskheden, grusomheden...
I særdeleshed over ventetiden. Den var det værste.
Men jeg overlevede.
Jeg overlevede, fordi jeg holdt fast i det, der gør mig til et menneske.
Det var det eneste, jeg havde tilbage. Ligesom dig.
Du må holde fast i mennesket i dig selv.
Så skal du nok overleve. - Mennesket? Det er jo nemt nok.
Det er det, jeg er kommet for at fortælle dig.
Hvorfor ringede jeg ikke, da han kom hjem fra Beirut?
Jeg følte mig skyldig.
Det lyder måske latterligt... - Slet ikke. Jeg skammer mig.
V?
I?
"Jeg vil."
Hvad er det, De vil?
D?
Ø?
N.
U. "Dø nu."
De vil gerne dø nu.
Hvordan kan De sige sådan noget?
Der er mennesker, der elsker Dem. Som holder af Dem.
Jeg kender Dem knap nok, men jeg holder allerede af Dem.
Lad være med at sige, De vil dø. Det er respektløst og perverst.
Har De lyst til at fortsætte?
Udmærket.
Jeg håber, De kommer på andre tanker.
Undskyld.
For hvad? - Jeg gik over stregen.
Nu skal De hvile Dem.
Kan du lide den? Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle komme med.
Og så er der den her.
Øjeblik. - Hvad laver du?
Hvad er det?
Det kan du ikke mene. Jeg kommer til at ligne en kanin.
Jeg læser bogstaverne, du blinker. - Det er ikke umagen værd.
S eller A? - Det er lige meget.
A.
Okay, A.
Okay, N.
Ane.
Du er nødt til at kigge på mig. - Pis. Jeg glemte at se på dig.
Undskyld. Jeg begynder forfra. - Hvis du absolut vil.
Du er sjov.
Jeg duer ikke til hospitalsbesøg.
Jeg er sådan en, der tager vindruer med og spiser dem selv.
Hvorfor skulle det lige ske for dig? Alle taler om det.
I går aftes på en café hørte jeg en eller anden sige:
"Har du hørt, Jean-Do Bauby er blevet en grøntsag?"
En grøntsag? Hvem har sagt, jeg er en grøntsag?
Og hvilken slags grøntsag?
En gulerod? En kartoffel? En saltagurk?
I dag føles mit liv som én lang række små nederlag.
Kvinder, jeg ikke formåede at elske.
Muligheder, jeg ikke udnyttede.
Lykkelige øjeblikke, jeg lod svinde bort.
Et løb, hvor jeg kendte resultatet på forhånd, -
- men alligevel ikke satsede på vinderen.
Skulle jeg virkelig rammes af en ulykke, -
- før jeg forstod, hvem jeg egentlig var?
Jeg er her endnu.
Er De mere samarbejdsvillig i dag?
Godt.
Vi er her begge to for at gøre fremskridt. Er vi enige?
Javel, frøken. - Godt.
Så begynder jeg.
T?
A.
K.
"Tak."
Tak?
Tak.
Må jeg kalde Dem Jean-Do? - Kvinder er så ligetil.
Tak, Jean-Do.
J.
E. "Jeg"?
Jeg er færdig med at have ondt af mig selv.
Ud over mit øje er der to ting, der ikke er blevet lammet.
Min fantasi...
... og min hukommelse.
De er de eneste muligheder, jeg har for at undslippe min dykkerklokke.
Jeg kan forestille mig hvad, hvem og hvor som helst.
Jeg kan lade mig kærtegne af bølgerne på Martinique.
Være sammen med de kvinder, jeg elsker.
Tilbede Ozymandias, kongernes konge.
Jeg kan forestille mig hvad som helst.
Jeg kan virkeliggøre mine barnedrømme -
- og mine voksenambitioner.
Nu husker jeg mig selv, som jeg var.
Flot, sorgløs, glamourøs og fandens tiltrækkende.
Glamourøs og flot i visse mennesker øjne.
Nej, det er Marlon Brando.
Det der er mig.
Jeg skal tale med Betty Mialet. - Det er mig.
Jeg hedder Henriette Durand. Jeg er talepædagog på et hospital.
Jeg ringer på vegne af min patient, Jean-Dominique Bauby.
Jean-Do? Hvordan har han det?
Han klarer sig. - Jeg hørte, at han er lam.
At han slet ikke kan kommunikere. - Det er ikke helt rigtigt.
Kom ind.
Jeg ringer for at høre, om De ville gøre ham en tjeneste.
Naturligvis. Lige et øjeblik. Hvad som helst.
Han siger, han har kontrakt på en bog hos Dem.
Jeg troede ikke, han kunne tale.
Han har en særlig måde at udtrykke sig på.
Angående den bog...
Han har kontrakt hos os, men under omstændighederne...
Han vil gerne skrive den. Han vil skrive en bog.
Det mener De ikke. Det kan han da ikke.
Jo, det kan jeg love Dem.
Men kan De finde en, der kan tage imod diktat?
En, der er tålmodig...
En, der kan være her hver eneste dag.
En særlig person. - Jeg forstår.
Jeg vender tilbage til Dem.
Betty sagde, at Claude kommer som sendt fra oven. At hun er perfekt.
Betty overdriver. Jeg skal først lære af Henriette.
Du skal nok hurtigt få det lært.
Han vil sige noget.
"Bare"?
"Bare rolig"?
Claude bor på et hotel her i byen. I må hellere lave en fast aftale.
Sygeplejersken vækker mig kl. Fem.
Det, jeg vil skrive, lærer jeg udenad.
Du kan komme kl. Otte, så dikterer jeg, hvad jeg har.
Okay. Jeg skal gøre mit bedste.
Det ved jeg, du vil.
Kan vi begynde i morgen?
Naturligvis.
"Bag"?
Bag det flossede gardin -
- fortæller et blegt skær, at dagen gryr.
Mine hæle er ømme. Mit hoved er tungt som sten.
Hele min krop er som indkapslet i en dykkerdragt.
Min opgave er at skrive ubevægelige rejsebeskrivelser -
- som fortalt af en skibbruden mand på ensomhedens kyst.
Oprindeligt var hospltalet her et hjem for børn med tuberkulose.
I forhallen står en hvid marmorbuste.
Den forestiller kejserinde Eugénie, Napoleon III's kone.
Hun var hospitalets protektor og besøgte det ofte.
Engang var her landbrug, en skole og et sted, -
- hvor det siges, at den store Diaghilev øvede Les Ballets Russes.
Det var her, Nijinskij udførte slt famøse spring.
Tre meter op i luften.
Der er ikke længere nogen, der springer omkring her.
Nu om dage er her kun gamle og svagelige -
- eller folk som mig, de forstenede og tavse.
En hær af krøblinger.
Jeg ynder at blive kørt hen til et sted, jeg kalder Cinecittà.
En tom terrasse med udsigt over et landskab, -
- der emmer af poetisk og skæv charme som en filmkulisse.
Nogle barakker giver mindelser om en spøgelsesby i det vilde vesten.
Jeg nyder synet af Bercks forstæder.
De ligner noget fra en modeltogbane.
Og havskummet er så hvidt, man tror, det er special effects.
Men det bedste af det hele er fyrtårnet.
Højt, solidt og betryggende med sine røde og hvide striber.
Jeg forlader mig på dets broderlige beskyttelse, -
- der værner søens folk, men også de syge, -
- som driver rundt på livets rand.
"De største seværdigheder på dette minimuseum -
er en buste i hvid marmor, der foreviger et ungdommeligt billede -
af en prinsesse, der døde 94 år gammel."
Fem timers arbejde.
Ikke dårligt.
Balzac er det dog ikke.
Skal jeg fortsætte?
"Og et brev..."
Læs Balzac for mig.
Eller Graham Greene.
"Pludselig var der en af betjentene, der slog ham."
"Han blev mere forarget end vred."
"Han kom fra en lovlydig klasse -
og betragtede politiet som sine beskyttere."
"Jeg er 45 år, fraskilt, og jeg vil tale med konsulen."
"Betjenten, der havde kaldt ham et svin, forlangte at se hans pas."
Hvad er det? - En mand eller en kvinde?
En mand, tror jeg.
Han blinkede til dig.
Undskyld, er det dig, der har bestilt en telefon med medhør?
Har du bestilt en telefon?
Vi går igen.
Hvad laver I her? Hvem har lukket jer ind?
Nogen har bestilt en telefon.
I skulle melde jer i receptionen. - Der var ikke nogen.
Vær venlig at installere den på natbordet.
Vær venlig ikke at larme.
Vi fortæller folk, at de kan bestille tid til at ringe til dig.
Så sørger vi for, at der er nogen hos dig.
Kan han ikke tale?
Du skal ikke lade, som om han ikke er her. Spørg ham selv.
Undskyld, men hvad skal han med en telefon, hvis han ikke kan tale?
Måske er han sådan en stønner.
Skulle det være morsomt?
Hvor uforskammet.
Du har ingen sans for humor, Henriette.
En stor, sort flue lander på min næse.
Jeg virrer med hovedet for at få den væk. Den holder ved.
Græsk-romersk brydning er vand mod det her.
Hvornår er du begyndt at bevæge hovedet?
Tusind tak.
"Lige nu"?
Det er et mirakel, Jean-Do. - Marie synes, alt er et mirakel.
Dr. Lepage, han bevægede hovedet.
Goddag. - Kun ét goddag?
Går det fremad? Fremad? - Det var bedre.
Vis os tungen. - Nu åbner jeg din mund.
Se der. Tungen bevæger sig lidt. - Så vil det gå fremad med taleevnen.
Det er altafgørende, at han kan bevæge tungen. Så der er håb.
Nu arbejder vi målrettet mod, at du lærer at spise normalt.
En tekst eksisterer ikke, før den kan læses.
"Sidst jeg så min far, barberede jeg ham."
"Han var syg, så jeg overnattede i hans lille lejlighed i Paris."
"Næste morgen barberede jeg hans skægstubbe af."
Hvem rager det, om jeg er barberet? - Det rager mig.
Jeg er rædselsslagen. - For hvad?
For at blive barberet af dig.
Du har altid været så kluntet. - Det ligger til familien.
Kaffe? - Nej.
Nu må De ikke udmatte ham.
Hvordan skulle han kunne blive udmattet af at blive barberet?
Din mor var kønnere. - Der skal heller ikke så meget til.
Kan du huske din mor?
Det spørger du altid om, og jeg svarer altid: "Ikke rigtigt."
Hvad læser du for tiden?
Jeg genlæser "Greven af Monte-Christo".
Jeg har lyst til at lave en moderne gendigtning af den.
Af "Greven af Monte-Christo"? - Ja.
Hævn skal stadig være det bærende motiv, -
men den skal handle om en kvinde i nutiden.
"Grevinden af Monte-Christo"? - Netop.
Den gider jeg ikke læse. - Jeg har ikke skrevet den endnu.
Men jeg har kontrakt på den hos et forlag.
Hvis du skærer mig, så sagsøger jeg dig.
Lægen var her i går.
Og?
Han sagde, jeg vil leve, til jeg fylder mindst 100.
Så skal vi holde stor fest. - Det bliver uden mig.
Hvem gider leve i 100 år?
Jean-Do...
Sig det ikke til nogen, -
men jeg savner stadig din mor.
Jeg siger det ikke til nogen. Den hemmelighed bliver mellem os.
Du burde have giftet dig med Céline.
Hvilken forskel havde det gjort?
Hende ville du ikke have forladt så letsindigt.
Og dine børn.
Kan vi ikke tale om noget andet? - Jeg ved, hvad jeg taler om.
Ingen har haft flere affærer end mig. Jo, måske Casanova.
En elskerinde -
er ikke noget, man forlader sine børns mor for.
Folk har ingen moral i vore dage.
Det er ikke noget at grine ad. Det er sandt.
Tag børnene med herhen en dag. Det gør Céline. Det burde du også.
Det skal jeg nok. Jeg har bare ikke haft tid.
Her. - Hvad er det for noget?
Orangeblomstolie.
Skal jeg lugte som en gadetøs?
Det er et elskovsmiddel.
Det skal nok få pigerne til at kaste sig over mig.
Nemlig. Du skal bare give dem chancen.
Lad mig se mig selv.
Ikke værst.
De laver dem sgu ikke som mig længere.
Der var noget, jeg ville sige til dig.
Jeg har glemt, hvad det var. - Det kommer du nok i tanker om.
Det er jeg ikke så sikker på. Jeg kan ikke huske fra næse til mund længere.
Nu kan jeg huske, hvad det var.
Jeg er meget stolt af dig. Virkelig stolt.
En ting til...
Det har jeg glemt.
En fars anerkendelse. Det var en opmuntring for mig dengang -
- og er det endnu mere nu.
Vi er alle sammen børn. Vi har alle sammen brug for anerkendelse.
Jeg vil se mine børn.
Så er vi her.
Det er fars dag.
Sig tillykke med fars dag.
Selv en skitse eller en skygge af en far -
- er vel stadig en far.
Fars dag. Min søn tørrer savl af mine sammenlukkede læber.
Denne forcerede mærkedag havde aldrig haft nogen betydning hos os.
Claude siger, at det går fremad med bogen.
Det er fantastisk, at du skriver den.
Du er den mest utrolige mand, jeg nogensinde har mødt.
Sikke en masse besøg, du har haft.
Laurent. Anne-Marie.
Michel.
Har hun været her? Det har hun ikke?
Jeg troede ellers, hun var vildt forelsket i dig. Det er hendes sag.
Skal vi prøve alfabetet?
"Da jeg begyndte på slankekuren kort før mit slagtilfælde, -
havde jeg ikke regnet med, at resultatet ville være så voldsomt."
Hvor er du fjollet.
"Nu ved de, hvordan det er -
at have en zombie til far. Tak." Lad være med det, Jean-Do.
Unger!
Skal vi lege gætteleg, far? - Det vil han gerne.
Jeg hjælper dig. Hvisk ordet til mig.
Det begynder med C og slutter med E.
Et ord på syv bogstaver.
N? Nej, ikke noget N.
En landsbydegn slog korsets tegn
og sprang over et hegn
åh sikke dog en degn
åh sikke dog et hegn
åh sikke dog en degn
åh sikke dog et hegn
Nu skal vi gå, børn. Sig farvel til far.
Farvel, far.
Vi ses i næste uge.
Ord kan ikke udtrykke den sorg, der rammer mig. Jeg, deres far, -
- kan ikke engang røre deres hår, knibe deres dunede kinder -
- eller knuge deres spinkle, varme kroppe ind til mig.
Men jeg fyldes af glæde over at se dem leve, -
- bevæge sig og le.
Det var en dejlig dag.
Jeg har vist ondt af mig selv nu.
Du var oprigtigt glad.
Tror du det?
Måske.
Nu ikke misbruge det. Flyt dig fra fjernsynet!
Fandens også.
Så er maden serveret. Vi ses. - Ja, vi ses.
Det gør du bare ikke!
Jeg er træt af færdigretter.
Hvor skal jeg spise i aften?
Jeg har lyst til at forkæle mig selv med en prægtig menu -
- på Le Duc.
Nå, er du også her?
Ja, er det ikke utroligt? - En østers?
Det er, som om vi først lige har mødt hinanden.
"Sød."
Jeg er ikke så god til at tage imod komplimenter.
Hvad er titlen på næste kapitel?
Søndag.
Jeg frygter søndagene.
Hvis de tænder fjernsynet, må man bare ikke være uheldig.
Det er ren strategi.
Der kan godt gå tre-fire timer, før en venlig sjæl skifter kanal.
Jeg frygter søndagene. Ingen talepædagog, ingen psykiater.
Ingen fysioterapeut, ingen besøg.
Bemandingen er yderst sparsom. Søndagene er én lang ørkenvandring.
Men i dag har Marie venligt tilbudt at tage mig med i kirke.
Jeg fortalte hende, at jeg ikke er religiøs, men lidet hjalp det.
Overalt er der folk, der beder for mig. Min datter Céleste.
Og Marie, naturligvis.
Adskillige guddomme er blevet sat til at hjælpe mig.
I Nepal fremsiger de mantraer for mig.
En heksedoktor i Cameroun beder for mig til sine guder.
Jeg har lovet ham mlt højre øje til gengæld.
Jeg er selv med til at skabe dette spirituelle netværk, -
- der skal afhjælpe min nød.
Det er ikke beundringsværdigt og nærmest lidt hyklerisk, -
- men jeg vil gøre hvad som helst.
Det glæder mig at se dig, Jean-Dominique.
Jeg besøgte dig for et par dage siden for at tilbyde dig nadver, -
men du sov.
Ja, det gjorde han. - Hvad?
Vil du modtage nadver nu? - Nej.
Ja.
Skal jeg velsigne dig? - Nej!
Ja.
Kære Gud, forbarm dig over vor lidende ven Jean-Dominique.
Hjælp hans krop til at blive rask.
Styrk ham i ånden, og hjælp ham til at finde troen.
Min ånd er rigeligt styrket.
Der fik du mig.
"Fa"?
"Fader"?
Fader, der er munke i Bordeaux, der beder for mig regelmæssigt.
Det lyder godt.
Resultaterne er udeblevet.
Vi må være tålmodige. - Det siger lægerne også.
Må jeg foreslå dig noget?
Jeg skal snart stå i spidsen for et pilgrimstog til Lourdes.
Marie og jeg tænkte på, om du ville med.
Det er en fælde. - Der er før sket mirakler.
Jeg har været i Lourdes en gang før.
Lad os nu vende om.
Jeg vender ikke om. Jeg bestemmer selv, hvor jeg vil hen.
Du ville have en fræk weekend. - Det har jeg da ikke sagt.
Lourdes er ikke lige stedet til en fræk weekend.
Er det virkelig det eneste, du tænker på?
Jeg vil se Jomfru Maria.
Det kan du ikke mene. - Jeg vil se hende.
Og drikke vievand. - Åh nej...
Du skal også drikke det. Det vil være sundt for dig.
Det er imponerende, hvad?
Jeg køber lige nogle flasker til at have vievand i.
Jeg holder ikke ud at være her.
Det vil være sundt for en synder som dig.
Det tror jeg sgu ikke.
Sæt nu, et sundt og raskt menneske får en åbenbaring.
Så er miraklet måske lig med at blive krøbling.
Goddag. - Goddag, frøken.
Se der. Jeg har fundet min Jomfru Maria.
Det kan du godt glemme.
Jeg gider dig ikke mere. Gå din vej.
Okay...
Jeg køber den til dig.
Den figur er helt unik. Den er blevet velsignet af kardinalen.
Har vi flere 318'ere? - Kig på lageret.
Hvad skal du have for den? - 1.899 franc.
Det må jeg nok sige.
Har jeg ikke mødt dig før? - Nej, det tror jeg ikke.
Jeg har ingen byttepenge.
Jeg kan ikke elske, mens hun ser på.
Det gør ikke noget.
Jeg konstaterer ikke, jeg brokker mig. Lad mig slukke for hende.
Nej.
Hun er helt unik. Velsignet af kardinalen.
Når vi kommer hjem til Paris, synes jeg, vi skal gå fra hinanden.
På grund af hende?
Nej, på grund af det hele.
Okay. Du har ret.
Jeg går mig en tur.
Sluk lyset. Men ikke Jomfru Maria.
La. La.
La. Kom, Jean-Do.
Når du kan sige L-lyden, så kan du også synke.
Og sige "Lourdes".
Ligger du godt? Er det behageligt?
"Trykkogeren." Det kunne være titlen på et teaterstykke.
Det skulle handle om min skæbne.
Det kunne også hedde "Øjet" eller "Dykkerklokken".
I kender allerede handlingen.
En hospitalsstue, hvor hr. L, familiefar i sin bedste alder, -
- lærer at leve med sin tilstand, der skyldes en kraftig apopleksi.
Den før så ambitiøse og kyniske hr. L kendte ikke til nederlag -
- og lærer nu fortvivlelsen at kende.
Vi følger hans langsomme forvandling via en fortæller, -
- der formidler hans indre monologer.
Sidste scene:
Det er nat. Hr. L har været ubevægelig, siden stykket begyndte.
Pludselig springer han op og stavrer rundt på scenen.
Det bliver mørkt igen, og man hører hr. L's sidste indre monolog:
"Pis, det var kun en drøm."
Rejs dig op. Du kan godt.
Du fejler ikke noget.
"Jeg vil kunne huske, hvad der skete med mig."
Skal jeg spørge nogen?
N. Nej?
Stue 199. - Hvem er det?
Det er Claude Mendibil. Jeg sidder hos Jean-Do.
Det er hans far. - Vi har ventet på Deres opkald.
Hvad gør jeg? Skal jeg bare tale?
Jean-Do kan godt høre Dem. Han skal nok svare.
Jeg remser bogstaver op... - Ja, Céline har forklaret mig det.
De kan bare begynde, hr. Bauby.
Kan han høre mig? - Ja.
Jean-Dominique. Det er far.
Jeg sidder ved det åbne vindue.
Hvordan har du det? Eller er det et dumt spørgsmål?
"Ja, det er et dumt spørgsmål."
Jeg savner dig.
"Jeg savner også dig."
Det er jo umuligt at føre en samtale sådan her.
Jeg glemmer alt det, jeg ville sige.
Nej, jeg kan godt huske det.
Jeg har sendt en gave til dig.
Det skal være en overraskelse.
Jeg har tænkt på noget.
Jeg har tænkt på os. Vi to er i samme båd.
Jeg er fanget i den her lejlighed.
Jeg kan ikke komme op og ned ad trappen.
Prøv du at tage trappen fire etager, når du bliver 92.
Vi er begge to ramt af locked in-syndromet.
Du er fanget i din krop, og jeg i min lejlighed.
Det her skal du huske.
I øverste højre skuffe i mit chatol ligger der et brev.
Det er mit testamente.
Det ligger i mappen...
..."Diverse".
Jeg må lægge på nu.
"Du må ikke græde."
Det kan du sagtens sige, men du er jo min søn, for himlens skyld.
Farvel, Jean-Dominique.
Nej, det havde jeg nær glemt. Du har jo snart fødselsdag.
Jeg ringer en anden gang.
Tillykke med fødselsdagen.
Det må være hårdt for en far at tale til sin søn -
- og vide, at han ikke kan svare.
Jeg tænkte, du ville have godt af en smule luftforandring.
Jeg har en overraskelse til.
Luk øjnene. Luk øjnene.
Luk dem så.
Nu må du åbne dem.
Greven af Monte-Christo
Det skulle du ikke have gjort. I to bind...
Det er ikke førsteudgaven, men den er ret gammel.
Skal jeg læse højt for dig? Hvilket kapitel?
Vi burde prøve romertal. Vi har aldrig brugt tal før.
Hvad ville det være med romertal?
Det ville være L, I, X.
Det ville gå hurtigere. Det må vi gøre næste gang.
Kapitel 50? Senere? - Ja, senere.
9? Kapitel 59?
Øjeblik. Der har vi det.
Den er sågar illustreret. Sammentræffet skræmmer mig.
"De satte sig ved siden af ham..."
"Noirtier sad i sin rullestol, som han tilbragte alle sine dage i."
"I et spejl kunne han se hele lejligheden."
"Han behøvede ikke bevæge sig, men han kunne heller ikke."
"Synet og hørelsen var alt, hvad hans døende krop havde i behold."
Hvad synes du? Er det ikke mig på en prik?
Nej. - Jo, det er.
Jeg skræmmer folk.
Det passer ikke.
Jeg skulle aldrig have forsøgt at gendigte Dumas' mesterværk.
Det er den lektie, skæbnen lærer en.
Jeg anede ikke, at Noirtier var den mand, jeg ville blive som.
Min dykkerklokke trækker dig med ned i dybet.
Jean-Do...
Jeg vil gerne trækkes med ned i dybet af dig...
...for du er også min sommerfugl.
Det kalder jeg en kærlighedserklæring.
Når vi er færdige med den her bog, -
- skriver vi en om en løber. Måske skulle jeg begynde at løbe?
"Savnede dig ved tyrefægtningen. Håber, du kommer til næste år."
"Jean-Paul. Le Tango, Nîmes."
"Angående Deres forespørgsel om en specialindrettet campingvogn -
lover fabrikanten at kunne levere inden for seks til otte måneder -
efter accept af tilbuddet. Med venlig hilsen Henri Raynaud."
Det er da gode nyheder.
Det her er fra din far.
"En gave til dig."
Se, det er et billede af dig, da du var dreng.
"Jean-Do, otte år, Berck-sur-Mer."
Det er fra Anne-Marie.
Jean-Dominique Baubys stue.
Hvem er det? - Céline Desmoulins. Hvem er det?
Inès.
Jeg vil gerne tale med Jean-Do.
Øjeblik.
Jeg har sat den på medhør. Han kan høre dig nu.
Jeg kan ikke tale, mens du er der.
Du har ikke noget valg. Der er ikke andre til at oversætte.
Er talepædagogen der ikke? - Ikke i dag.
Jean-Do?
Elskede?
Jeg havde jo lovet at komme.
Jeg stod på stationen, men så vendte jeg om.
Jeg kan ikke.
Jeg håber, du kan tilgive mig.
Céline? Vil du ikke nok være sød at gå et øjeblik?
Der er nogle personlige ting, jeg gerne vil sige til ham. Undskyld.
Det går ikke. Her er kun mig. Vent, han vil sige noget.
"Et"?
"Et øjeblik"?
Okay, så går jeg. Men ikke ret længe.
Jean-Do?
Er du der?
Min elskede...
Jeg elsker dig højere end nogensinde før.
Jeg vil så gerne se dig, men ikke i den tilstand.
Jeg vil huske dig, som du var.
Jeg håber, du klarer den.
Jeg savner dig.
Jeg savner dig så meget. Jeg er så ensom. Det er ulideligt.
Jeg ved, du vil forstå.
Jeg tænker på dig hele tiden.
Jeg ved, din familie er hos dig.
Vil du gerne have, jeg skal komme?
Så er jeg tilbage. - Skal jeg komme? Skal jeg?
Så er jeg tilbage, Inès.
"Hver"?
"Hver dag"?
"Hver dag venter".
"Hver dag venter jeg på dig."
Det fik jeg ikke. Er du sød at gentage det?
Det fik jeg ikke.
Han sagde: "Hver dag venter jeg på dig."
Hvis jeg ikke får en plads på det her fly, -
så når jeg ikke flyet videre til Hongkong.
Du må få min plads. - Tusind tak.
Jeg tager det næste fly.
God tur.
Men du skal ikke til Hongkong. Du skal til Beirut.
Hr. Bauby? Går det?
De skal ikke være nervøs.
Jeg kan normalt aldrig huske mine drømme.
Det er så kedeligt at høre om andre folks drømme.
Men den her drøm blev hængende i min bevidsthed.
Den gør mig bange.
Følelsen af noget uundgåeligt vil ikke fortage sig.
Der skulle lidt af et mirakel til for at give mig modet tilbage.
Det er farligt at tro på personlige mirakler. Det gør en indbildsk.
Men jeg kommer ikke uden om, at der skete noget mirakuløst.
Jeg begyndte at synge.
Jeg grynter, jeg synger.
Jeg hører dårligt. Af og til tror jeg, jeg kan høre mit hjerte slå.
Jeg bilder mig ind, at det er en sommerfugls vingeslag.
Jeg gør fremskridt.
Måske har jeg sommerfuglehørelse. Jeg har fået mod på fremtiden.
Sommeren går på hæld, og mit første efterår her på hospitalet begynder.
Mit liv er her.
En evig gentagelse.
Her.
Hvordan står det til?
Han taler. Jean-Do, du taler jo. - Han synger også.
Kom, Jean-Do. Syng for Laurent. - Eller for min skyld.
Er du okay? - Synger han?
Nej, det gør han ikke.
Jeg har fået lungebetændelse.
Netop som jeg troede...
Som en sømand, der ser kysten forsvinde i det fjerne, -
- ser jeg min fortid glide bort.
Et efter et bliver mine minder til aske.
Sikke en hjemkomst. Det er jo vores kontor.
Og det par kender jeg da. Hvad er det nu, de hedder?
Det er jo min bil.
Min nye bil.
Har I set bilen? - Den er sej.
Går det godt, Theo? - Ja.
Har du haft en god uge? - Ja. Kan vi ikke tage i teateret?
I duarderet? Jo, hvis du har lyst.
Og spise østers? - Vil du have østers lige nu?
Vi spiser nu. Det har jeg lovet Theo.
Kom ikke for sent tilbage med ham i morgen.
Så kører vi.
Må jeg sidde på forsædet? - Der er ikke andre pladser.
Du skal nok få en tur helt for dig selv.
Hvad siger du så?
Hvordan går det på holdet? - Det går fint.
Går I i bad bagefter?
Vi går i bad og pakker grejet sammen.
Har du fået hår på dilleren? - Nej, ikke endnu.
Da jeg var dreng, var der en, der ikke ville tage tøjet af.
Han blev sat af fodboldholdet. Hans far truede træneren med bank, -
men det blev ikke til noget. Drengens mor fik ham dysset ned.
Der skete ikke noget, men drengen blev sat af holdet.
Det problem har du jo ikke. - Nej, heldigvis.
Bare sig til, så deler jeg øretæver ud.
Ellers noget? Har mor det godt? - Hun har det fint.
Kan du kende vejen der? - Der bor tante Diane.
Er det ikke meget varmt?
Jeg har det ikke varmt.
Vi kunne...
Det ser ud til regn. Jeg standser lige. Jeg standser.
Far! Hvad er der i vejen?
Løb tilbage til huset og ring til din mor!
"Jeg nåede lige at tænke, at vi måtte droppe teateret."
"Vi ville komme for sent."
"Vi gør det i morgen."
"Så mistede jeg bevidstheden."
"Er det nok."
"Er det nok til en bog?"
"Til Théophile, Céleste og Hortense."
"Jeg ønsker jer mange sommerfugle."
"Min dybeste tak til Claude Mendibil."
"Af bogen fremgår det, -
hvor umådelig stor en andel hun har i dens tilblivelse."
Jeg har hele tiden været her. Det ved du.
Den får fantastiske anmeldelser. Vil du høre dem?
"Manden, der dikterer lydløst. Berøvet både tale og fagter -
måtte Jean-Dominique Bauby lære at tale med ét øjenlåg."
"Et rystende indblik i ensomheden, der hersker på hospitalet i Berck."
Skrevet af Bernard Chapuis.
"En dybt bevægende bog."
"Jean-Dominique Bauby, 43 år og velkendt journalist, -
familiefar og levemand, -
havde i sinde at skrive en bog om en kvindes hævn."
Jean-Dominique Bauby døde 9. marts 1997, -
ti dage efter udgivelsen af "Dykkerklokken og sommerfuglen".
Tilegnet Ferdinand Chesnais, Jack Schnabel og Jean-Pierre Cassel.